Folk kaller meg mye
forskjellig. Personlig
assistent, militærassistent…
Kristin Løvendahl Berg smiler. I
ett år har hun vært
adjutanten til sjef for
Forsvarets spesialstyrker, generalmajor Joar
Eidheim. Hun kom fra
Sjøforsvaret, hvor hun
var logistikkoffiser,
også kalt «pay», om
bord på Kystvakten,
med en bachelor i
logistikk fra Sjøkrigsskolen i sekken. I
sin tidligere stilling jobbet hun turnus,
hvor hun var tre uker på, tre uker av. Nå
er hun tilgjengelig døgnet rundt og følger
Eidheim hvor enn han går, med innblikk
i en verden hun knapt hadde kunnskap
om før hun ble spurt om å ta
jobben.
– Veskebærer er det også
noen som kaller oss, men
det er jeg ikke, altså. Det ville
vært veldig rart, sier hun og
ler.
– Han bærer vesken sin
selv.
Det er hun som har foreslått å møtes på
Kaffebrenneriet i Rådhusgaten klokken
åtte om morgenen, før heldagsseminar
etterfulgt av julebord, som de ikke rakk
å arrangere før julen var godt og vel over.
Det er bare noen timer siden Berg kom inn
døren i leiligheten sin i Oslo, etter en lengre reise rundt om i Europa, blant annet
for å møte allierte i Nato sammen med
sjefen sin. Noen timer søvn har det blitt,
og nå får hun i seg både frokost og kaffe.
– Det er noen ganger jeg tenker at
livet mitt kun handler om jobb. Men det
er denne perioden, og så kommer det nok
en annen periode som ser annerledes ut.
Da hun jobbet i Sjøforsvaret, sa hun
at hun hadde verdens kuleste jobb, men:
– Dette er også verdens kuleste jobb.
Jeg tror egentlig ikke at jeg kommer til å
skjønne hva jeg er med på nå, før om kanskje noen år, sier hun og oppsummerer
kort og greit hva som er hennes overordnede oppgave i hennes nye jobbhverdag
– Å tilrettelegge for sjefens hverdag, og hvis jeg klarer det, så frigjør jeg hans hjernekapasitet til å fokusere på det han skal
fokusere på. Og du blir jo også en venn for
ham. Det er vel mange som tidligere har
sagt at det å være leder kan være ganske
ensomt.
Hun er vokst opp på Kolbotn med foreldrene og to eldre søstre. Ungdomsskolen
valgte hun å gå i Oslo, nærmere bestemt
på Kristelig Gymnasium. Begge hennes
eldre søstre hadde gått der, farfaren hadde
gått der, hun visste at det var en bra skole.
Så var det også noe i henne som ville gjøre
noe annet enn alle andre.
– Har du en tro?
– Jeg er oppdratt i en familie med
kristne verdier, men omtaler ikke meg
selv som kristen. Valget om å gå på en
kristen skole hadde vel ikke så mye med
troen min å gjøre, men mer et ønske om
å skifte miljø og utvide nettverket mitt.
Da tiden kom for å velge videregående, i 2013, valgte hun å ta det første året i
Frankrike, som utvekslingselev.
– Det var beinhardt. Det var skikkelig tøft å komme til Frankrike fra trygge
Norge. Det er jo ikke så langt dit, men
den kulturkrasjen der… Jeg klarte ikke å
uttrykke meg, så jeg ble hun «dumme».
Jeg forsto hva de franske elevene sa, men
jeg klarte ikke å uttrykke meg.
De var fem norske jenter som dro
sammen til Frankrike. De skulle gå på
samme skole, men ble plassert i forskjellige klasser.
Det var så deilig å komme hjem til jul.
I Norge hadde hun vennene sine, familien
sin, hun ble forstått og kunne endelig
være litt morsom igjen. Hun hadde bare
vært tilbake i Frankrike i noen få dager før
hun ringte hjem til foreldrene og sa: «Jeg
skal hjem. Dette vil jeg ikke være med på
lenger. Dette er kjipt.».
Hadde hun gjort alt hun kunne, lurte
foreldrene på. Datteren fikk selvsagt
komme hjem om det var det hun ville, men hadde hun virkelig prøvd?
Berg bestemte seg for å bli, i alle fall litt
til. Kanskje var det noe hun selv kunne
gjøre for å få bedre kontakt med de andre
elevene, føle seg mindre fremmedgjort?
Da hun endret sine egne tanker om oppholdet og forsøkte en annen tilnærming,
gikk det plutselig veldig bra.
– Du ble?
– Ja, helt til 25. januar 2014.
Hun husker hvert eneste ord av samtalen. Hun var på besøk hos en venninne
og vertsfamilien hennes, da hun fikk en
SMS fra moren sin.
«Du må ringe meg nå», sto det.
Det kan sikkert vente, tenkte Berg, og
la telefonen fra seg.
Igjen kom det en SMS: «Du må ringe meg.»
Da skjønte hun at det kunne være
noe. Kanskje det hadde skjedd noe med
farfaren..?
Berg gikk ut av rommet
og ringte til moren sin.
«Er du alene?» spurte
moren. Ja, bekreftet Berg, hun var
alene i det rommet hun sto i.
Moren insisterte på at
hun måtte hente venninnen
sin før samtalen kunne fortsette.
Da venninnen hadde kommet inn på
rommet og sto sammen med Berg, fortalte
moren hva som hadde skjedd:
«Jeg må fortelle deg noe forferdelig
trist. Pappa er død.»
I LØYPA: Hun går på ski så ofte hun kan. Hun elsker å trene, og elsker å være ute,
men i skiløypa føler hun seg også ekstra nær pappa, Are Berg, som døde i 2014.Foto: Krister Sørbø, Forsvarets forum
Are Berg var bare 53 år gammel da han
døde. Han gikk på ski alene da det skjedde.
Berg forteller at familien ikke vet nøyaktig hva han døde av, men at de antar at han
hadde en uoppdaget hjertefeil.
– Det skjedde helt ut av det blå. Han
var ikke syk, en kjempesprek fyr. Og det
bringer meg kanskje tilbake til hvorfor jeg
elsker å gå på ski. Pappa døde i skiløypa.
Hun går så ofte hun kan. Så mye at folk
som kjenner henne har påpekt at hun går
da veldig mye på ski? Den ene grunnen
er at hun liker, elsker, å trene. Den andre
grunnen er at i skiløypa føler hun seg nær
faren sin.
– Jeg er ikke så mye på graven hans, for
det gir meg ikke så mye, men det å gå på
ski… Og trening, ikke bare ski, det gjør at jeg... Jeg vil ha fysisk smerte, for den smerten du har rett etter å ha mistet faren din,
kan ikke beskrives. Du klarer ikke å få den
vekk. Innerst inne er det en viktig grunn
til at jeg trener, uten at jeg har snakket
med så mange om det.
HEDRER MINNE: For Kristin og familien er det en
årlig tradisjon å legge ned blomster på det stedet hvor
faren døde.
PAPPA: Dette bildet av Kristin Berg og faren, Are, er tatt før hun reiste til Frankrike i 2013. Noen måneder senere skulle hun miste ham.
Hun var bare 16 år da faren døde. I
tillegg var hun i et fremmed land, uten
familien sin rundt seg. En av hennes
eldre søstre kom til Frankrike for å hente
henne.
– Vi gråt fra det punktet vi møttes
og hele veien hjem. Vi har snakket mye
sammen, mamma, søstrene mine og jeg,
og det tror jeg er en nøkkel til å håndtere
et sånt tap, sier hun.
«Du blir vel hjemme nå?» spurte folk
da Berg var kommet hjem til Kolbotn etter
at faren var død. «Nei», svarte hun, «jeg skal tilbake».
Hun og faren var blitt enige om at hun
skulle fullføre, og det skulle hun holde fast ved. Hele livet hadde hun ønsket å ta
valg som skilte seg litt fra normen, ikke
være som alle andre. Det skulle hun ikke
stoppe med nå.
– Når sånt skjer, har du to valg som
menneske. Du kan velge å stå opp om
morgenen, hver dag, eller du kan bli liggende i sengen. For oss er det å bli liggende
egentlig ikke et alternativ. Du må stå opp
hver dag og forsøke å gå videre, sier hun.
– Å miste pappa har absolutt gjort meg
til den jeg er i dag.
MED SJEFEN: : Kristin Berg og Joar Eidheim i Ramsund, før helikoptertur med
amerikanske spesialstyrker.
Når hun trener, vil hun helst være ute,
men hun kan også gjerne være innendørs
hvor enn det måtte passe, og ta seg en økt.
Da setter hun på seg hodetelefoner – og
trener. Hun tenker ikke, men er bare i
øyeblikket.
– Inne i hodet mitt har jeg egentlig
aldri fri, så trening er fristedet mitt. Jeg har
på en måte to ting som gjør at jeg overlever i en hektisk hverdag. Jeg må trene – og
jeg må sove nok.
«Nok» er åtte timer.
– Fordelen min er at sjefen min er lik.
Vi matcher veldig godt. Er det tett med
møter en dag, kan han stenge seg inne på
kontoret i 20 minutter for å trene.
Det samme kan hun gjøre. Har Berg en
åpning i løpet av dagen, kan hun stikke
hodet inn til sjefen og si at hun stikker for
å trene i tre kvarter. Og det er greit.
– I avdelingen er det respekt for trening, og en felles forståelse for at det at
du trener, gjør at du presterer bedre.
En annen hobby er strikking. Vesten
hun har på seg under dette intervjuet,
har hun strikket selv. Strikkepinnene
kommer ofte frem under lange reiser, som
den hun hadde nå sist. Snøkaos gjorde at
det ble mange timer med venting på fly
eller kjøring i bil. Hun er ikke en så dreven
strikker at hun kan holde på med andre
ting, se på TV for eksempel, mens hun
strikker. Dermed blir også det en aktivitet hvor hun får lukket seg inne og stengt omverdenen ute
Det var ikke egentlig meningen at Berg
skulle ha en karriere i Forsvaret. Berg ville
i førstegangstjenesten og befalsskolen,
men så skulle hun til Bergen for å studere
på Norges Handelshøyskole.
PÅ FAMILIETUR: Kristin Berg sammen med moren og søstrene i London.
FANGST: På torskefiske i
Barentshavet ombord på
KV Svalbard.
STAS: - Lykkelig og sliten etter
første Ironman 70.3 på Sardinia
høsten 2022
Sånn gikk det ikke. Etter befalsskolen ble hun tilbudt jobb
som troppsbefal på rekruttskolen til Sjøforsvaret. Hun takket ja og ble værende.
– Jeg var 20 år og fikk ansvar for folk
som var eldre enn meg! Den jobben gjorde
at jeg ble motivert til å søke Sjøkrigsskolen.
Hun hadde liten tro på at hun ville
komme inn på logistikklinjen, som var
hvor hun ville, «den linjen er umulig å
komme inn på», tenkte hun, og søkte
sykepleien ved siden av. Så kom hun inn.
– Det er nå seks år siden. Til sommeren
er jeg ferdig med pliktårene. Det er også
veldig rart.
Hun aner ikke hva hun vil gjøre etter
at hun er ferdig i den stillingen hun har
nå, men har heller ingen planer om å forlate den med det første.
– Jeg kommer nok til å være et år til,
men jeg synes det er gøy å gjøre noe annet.
Fortsatt er hun offisielt ansatt i Sjøforsvaret og er bare på utlån til spesialstyrkene. Da hun for litt siden hadde en
prat med sjefen sin i FS om hva som var
hennes tiårsplan, svarte hun: «Det der tror
jeg ikke noe på.»
Hun ler.
– Tiårsplanen min er å ha det gøy på
jobb.
Og gøy har hun hatt det. Berg
mimrer tilbake til tiden i Sjøforsvaret, hvor hun jobbet i Kystvakten. Hun var tre uker på og
tre uker av. Hun er glad for å ha
opplevd det.
– Å reise ut fra Sortland, for så
å seile rundt i Barentshavet… Jeg
skal ikke si at det er dritfett hver
gang, for det er mørkt, og det er
mye hav og lange dager, men det
å komme opp til Svalbard… Jeg
synes det er så kult.
Dagene og oppdragene var
varierte.
– I Kystvakten løser du faktisk
skarpe oppdrag hver dag. Du er
med på å redde noen fra et fartøy
og gjør alt fra søk og redning til
inspeksjoner og fiskerioppsyn. Du får se Forsvaret fra en annen side,
for du samarbeider med så mange
sivile aktører, sier hun.
AKTIV: Kristin Berg er
stadig i aktivitet, her
fra klatreveggen i Lom.
KLAR TIL Å SVEVE: Kristin skal
heises opp i et NH90-helikopter fra KV
Nordkapp.
Berg forteller om den ene gangen de ble vekket midt på natten
for et redningsoppdrag. Tre–fire
mennesker sto på et skjær i en
fjord.
– Det viste seg at de hadde
vært på en seilbåt og drukket litt
for mye. Så sank seilbåten, og de
måtte reddes. Det er jo vår plikt
å redde alle, men man blir jo litt
sånn... Vi er på beredskap av en
grunn, ler hun.
Også i sin nye jobb har hun
blitt vekket midt på natten, eller
i alle fall grytidlig, for å dra på
jobb. I spesialstyrkene kan hun
imidlertid ikke fortelle noen om hvorfor hun må opp og av gårde
i hui og hast.
– Jeg ble ringt og ble bedt om
å stille på et møte som skulle
begynne 15 minutter senere. Der
sitter du i et rom, får informasjon, og så skal du ut igjen i disse
gatene, hvor det er sol og vår og…
Den omstillingen er… Det har
vært en overgang.
Av og til har hun behov for å
snakke gjennom det hun har opplevd eller fått vite. Da gjør de det.
– Det er lenge siden vi har sett
verden som den er nå.
– Er du blitt reddere eller roligere
etter at du gikk inn i denne jobben?
– Roligere. Jeg vet at det er utrolig mange flinke folk der ute, så
jeg er ikke bekymret.
Så er hun heller ikke noen utpreget
nevrotiker.
– Da jeg jobbet i Kystvakten, spurte
min nærmeste linjeleder meg om jeg aldri
blir stresset. Jo, selvsagt blir hun det.
«Jeg ser det ikke på deg i det hele tatt»,
sa han.
– Det tror jeg kommer fra pappa. Han
var alltid rolig, sindig. Jeg er nok ikke den
i en stor forsamling som tar hele rommet.
Hvis du ikke snakker med meg eller kjenner meg, men bare ser meg… Det er flere
ganger at folk har sagt at de synes at jeg
virker skikkelig skummel, men det er ikke
et image jeg prøver å ha, ler hun.
Hun viser flere nyanser av seg selv når
hun er med sine nærmeste. Berg husker
noe en kvinnelig kollega sa til henne en
gang – et råd hun fikk. Kollegaen hadde
gjennom flere år jobbet i mannsdominerte
avdelinger og angret på tilnærmingen
hun hadde hatt.
– Hun angret på at hun ikke viste mer
følelser, at hun hele tiden skulle være så
tøff og kul. Hun mente seg at hun hadde
endret personlighet for å prøve å passe inn. «Ikke gjør det samme», sa hun til
meg.
Dette har hun tenkt på, og hun vil
gjerne følge dette rådet.
– For vil vi ikke ha alle disse spektrene
i Forsvaret? Jeg skal ikke si at jeg ikke viser
følelser bevisst, men kanskje det er en
underbevissthet etter å ha vært i mannsdominerte miljøer over flere år. At jeg er
blitt litt herdet?
Hun har lagt merke til det noen ganger
når hun er med sjefen sin på reise i utlandet. I enkelte land er det flere som stusser
over at hun skal være med inn på møter.
– Jeg merker at det er noen som synes
at det er rart at jeg er med. De forventer at
jeg skal stå utenfor, ikke at jeg skal sitte
sammen med dem og ta notater.
Da Berg kjøpte en leilighet i Oslo, var
det sammen med en venninne. Annet enn
leiligheten har hun ingen forpliktelser i
livet. Det er en av grunnene til at hun
kunne si ja til jobben hun har nå. Hun
er ikke like sikker på hvor godt det ville
fungert om hun hadde samboer og barn.
– Ikke for det, det er mange som har denne jobben og har familie, men jeg tror
nok ikke at jeg ville anbefalt det, smiler
hun.
– Jeg tenkte på det da jeg takket ja til
denne jobben, at det er nå jeg kan gjøre
dette her.
På det høyre håndleddet har hun en
tatovering. Det er signaturen til pappa.
«Are Berg», står det i snirklete bokstaver.
Søstrene hennes har like tatoveringer.
I år er det ti år siden han døde. Når det
først har skjedd, velger Berg å fokusere
på at det tross alt kom mye fint ut av det
tragiske, altfor tidlige tapet. For henne har
det vært en pådriver og veiviser når hun
har skullet ta valg i livet.
– Jeg er ikke den samme som jeg var før
jeg mistet pappa. Jeg husker ikke hvem
jeg var før dette. Når sånt skjer, må du forholde deg til andre forutsetninger enn du
er vant til. Det var definerende for meg
og også en av grunnene til at jeg gikk inn
i Forsvaret, sier Kristin Løvendahl Berg.